![](/templates/readbooks/dleimages/noavatar.png)
![](/templates/readbooks/dleimages/noavatar.png)
![](/templates/readbooks/dleimages/noavatar.png)
![](/templates/readbooks/dleimages/noavatar.png)
![](/templates/readbooks/dleimages/noavatar.png)
Спекотний липень - Ростислав Феодосійович Самбук
Оце вже щось… Я сказав Людмилі Федорівні, що вона спостережлива й розумниця, і поспішив до управління.
Каштанов слухав мене мовчки, з живою цікавістю в очах, іноді погладжував борідку, що було ознакою гарного настрою. І все ж трохи розхолодив мене:
— Кажеш, двоє? І контролерка спостережлива… Жінки знаєш які? Надумати могла…
Я не погодився з полковником, однак промовчав. Каштанов збагнув це, бо мовив:
— А втім, тобі, Хаблак, видніше. Можуть бути і двоє, і троє. — Дістав із шафи карту, розклав на столі. — Вісімсот кілометрів, кажеш?
— Приблизно.
— Ясно, що приблизно. Виходить, десь у Запорізькій області. Чи Херсонській.
— Оформляти відрядження?
— А ти догадливий.
— Ви ж недогадливих не тримаєте.
— Вилітай сьогодні ж.
IIIУ кабінеті начальника Запорізької ДАІ сиділи автоінспектори, які чергували дванадцятого червня на Сімферопольській трасі. Розповівши, що саме привело мене до Запоріжжя, я попросив пригадати, чи не трапилося під час чергування таке, що могло б навести нас на слід лисого злодія, який заволодів машиною Бабаєвського.
Мені вже було відомо, що цього дня на трасі сталися дві аварії: «Жигулі», об'їжджаючи вантажну машину, врізалися в «Москвича», котрий вискочив назустріч з-за горбка, і ГАЗ-51 пом'яв «Запорожця». Випадків крадіжок автомобілів не було зареєстровано.
Інспектори сиділи мовчки, наче води в роти набрали. Нарешті один почав:
–- Білих «Волг» знаєте скільки! Одних московських…
Другий додав:
— Уявіть, яка в нас траса! Тисячі машин, і влітку більшість приватних.
Інші мовчали, і я вже був готовий визнати безцільність нашої наради, коли підвівся високий хлопець з погонами старшого лейтенанта і сказав нерішуче:
— Я, звичайно, нічого не тверджу, та ось яка справа… Там один «волгар» швидкість перевищив. Ну, зупинив я його, компостер у талоні заробив, і треба карати. Проситься він, ну, всі просяться, але ж гнав кілометрів сто двадцять. Хочу вже бити дірку, а він каже: «Щойно вашого товариша підвозив, хоч на це зважте». Я й думаю: ось як хоче викрутитися, бреше… На лінії з того боку нікого нема, точно знаю, жодного автоінспектора. Так і кажу, а він своє твердить: «Щойно підвозив вашого брата». Я йому дірку в талоні, звичайно, пробив, щоб правила не порушував, а тепер думаю: якщо не брехав? Хто ж там міг бути?
Начальник обласної автоінспекції запитав суворо:
— Чому не доповіли?
— Не надав значення.
— Номер машини порушника записаний? — запитав я. — Звідки «Волга»?
— Наша, запорізька. В реєстрі порушень усе є: і номер, і прізвище того лихача. Оформив як слід.
— Товариші, — звернувся до підлеглих начальник ДАІ, — ніхто з вас того дня не просився у «Волгу»? — обвів автоінспекторів поглядом. — Хоча, даремно запитую. — Пояснив мені: — Всі наші товариші на автомобілях і мотоциклах. Правда, щось могло й трапитись… Отже, ніхто не просив власника «Волги» підвезти його? Ніхто.
Я замислився: у цій історії щось є.
Попросив розшукати того порушника. Якщо, звичайно, він у Запоріжжі. Міг податися в Сімферополь, Ялту, на Азовське море, куди завгодно, і сиди, чекай його…
Тепер усе залежало від чіткості роботи автоінспекції. Виявилося, що діловодство тут на висоті: вже через півгодини переді мною лежала довідка. Власник «Волги» ЗПЖ 35–8 °Cавелій Іванович Куделя, інженер титано-магнієвого комбінату і його адреса.
А ще через десять хвилин нас повідомили, що Савелій Іванович Куделя зараз на роботі, й назвали номер його телефону.
Я набрав цей номер.
— Куделя слухає, — почув у трубці.
Ми швидко домовилися зустрітися через півгодини. Савелій Іванович затурбувався, правда, чого це автоінспекція зацікавилася його особою. Довелося заспокоювати: мовляв, потребуємо допомоги, і ніяких санкцій проти нього застосовувати не збираємося.
Удень в індустріальних районах Запоріжжя інтенсивний автомобільний рух: якби не їхали машиною ДАІ, невідомо, скільки б добиралися до титано-магнієвого комбінату. Й так припізнилися на кілька хвилин.
Куделя чекав на прохідній, і ми усамітнилися тут же, на лавиці в сквері біля входу до підприємства. Савелій Іванович — чоловік років під сорок, з великими залисинами, засмаглим обличчям і допитливими очима. Він сів упівоберта до мене й запитав:
— Чим можу прислужитися?
Все ж, не дивлячись на мої попередні запевнення, Куделя трохи хвилювався, і я поспішив заспокоїти його:
— Я з карного розшуку, і ми сподіваємося на вашу допомогу.
Інженер розвів руками.
— Будь ласка, проте…
— Дванадцятого червня за Мелітополем, — перебив його я, — вас зупинив автоінспектор обласної ДАІ. Так?
Куделя трохи знітився.
— Пробив мені дірку в талоні.
— За перевищення швидкості?
— На жаль.
— Куди ви їхали?
— У Крим.
— Надовго?
— Днів на десять.
— Розповідали автоінспекторові, що перед тим підвозили якогось працівника міліції?
— Звичайно. І не якогось працівника, а такого ж автоінспектора.
— Чому так вважаєте?
— Він зупинив мене за Мелітополем і представився: сержант, вже не пам'ятаю, як його… Крім того, все як належить: паличка, погони…
— Їхали один?
— Так.
— І автоінспектор був один?
— Чого один — двоє. Ще якийсь у цивільному, дружинник. Перевірили в мене документи, кажуть, що їдуть на порушення. Попросили підвезти. А я що: заперечувати важко, та й для чого заперечувати?
— Документи показували?
Куделя знизав плечима.
— Автоінспектор у формі й паличка! Для чого ж документи?
— Пам'ятаєте цього автоінспектора?
— А він що, проштрафився?
— Все можливе, Савелію Івановичу.