![](/templates/readbooks/dleimages/noavatar.png)
![](/templates/readbooks/dleimages/noavatar.png)
![](/templates/readbooks/dleimages/noavatar.png)
![](/templates/readbooks/dleimages/noavatar.png)
![](/templates/readbooks/dleimages/noavatar.png)
Подвійна гра в чотири руки - Ірен Віталіївна Роздобудько
Заохкала, побігла переодягатися в супроводі свого воронячого війська.
Зацокали прибори, задзеленчали бокали, в повітрі розлилися пахощі м’ясні і рибні.
Тільки пану Штоку не поталанило м’ясного відвідати — за шлунок ухопився, каже мадам Штоковій:
— Бач, матінко, накаркала: папузі від печінки — нічого, а мене — припекло!
І швидесенько втік, щоби на публіці не оконфузитись…
За їжею та розмовами не помітили, як причалив пароплав у Каневі — харчів, напоїв набрати. Та й ще одного поважного пасажира підібрати за указом з самого Санкт-Петербургу.
Але тим помічник капітана і сам капітан переймалися.
А публіка вже знову танцювати пішла.
Короткої зупинки не помітила…
* * *
Ніч оксамитовим крилом накрила сріблясті хвилі Дніпра — тихо-тихо стало на воді.
Тихо й на нижній палубі.
Лише матросик незграбний бильця ганчіркою полірує — наказ капітана перед кінцем вахти виконує.
Полірував з плювками, щоби краще блищали.
А останній плювок так в горлі і застряг! Адже накинув на те горло канат злочинець, що на борт незаконним чином проник — той самий Пєтька Шнур. І — немає матросика.
Раз-два — він уже голий і убієнний в пучину поринув.
А за ним — куфайка і сорочка брудна арештантська полетіли.
І знову тихо-тихо стало.
…Стоїть собі на нижній палубі матрос, бильця старанно драїть.
Трохи закороткі у нього штани та й кительок на ньому, мов дитяча сорочка на кавуні, затісний. Але кому і яке до того діло?
Головне, що роботу свою старанно виконує…
* * *
…Натанцювалася Мусенька досхочу, можна сказати — на все життя.
Побожилася, що більше ніколи такого неподобства не буде! Ніколи і нізащо. По-перше, зганьбилася не тільки перед цим ненависним партнером, але й князю з графом по тричі на ноги наступала!
Ну не вміє вона танцювати — і все тут!
Проте відтанцювала.
Але не в тому річ. Адже, танцюючи, публіку роздивлялася, міркувала, хто ж із присутніх тут пані та панянок міг ту фотокартку з квартири убієнного інженера зробити?
Та ще й таку фривольну! А хіба впізнаєш, якщо на ній — лише оголена спина?
Що за ракурс такий дивний? Як по спині можна людину упізнати?
Усі пані — з вищого світу. У такому вигляді їм фотографуватися — ганьба.
На ній, певно, якась субретка. Може, з обслуги?
Отже, треба дізнатися, хто тут з молодих (а може, не дуже) жінок працює — у пральні, наприклад. Чи посудомийками. Але чи буде морський інженер-винахідник із посудомийкою знатися? А якщо це взагалі не жінка?! Адже обстановка в квартирі небіжчика якась… жіночна — меблі з викрутасами, штори грайливого кольору, не чоловіча обстановка.
Одне слово, роботи — непочатий край, а ще треба з себе дружину цього невігласа вдавати!
Опівночі почали гості з салону поволі по каютах розтікатися.
Чоловік липовий завіявся десь — і слава богу!
Офіціанти світло приглушили, прибирати почали. Розкланялася Муся з графом та князем, які до шинквасу запрошували, та й пішла собі спати.
У довгих коридорах світло теж тьмяним стало, за дверима — тиша.
Йде Муся коридором по м’якому килиму і бачить, що навпроти якоїсь каюти стоять двоє.
Капітан з офіціантом.
Дослухалась.
— …Пан посол наказав вечерю до каюти подати, — каже офіціант. — Двічі приносив! Стукаю-стукаю — марно… Ось третій раз прийшов, пане капітане…
— Може, заснув? — схвильовано каже капітан. — Але погано, що не повечеряв.
Побачив Мусю, питає:
— А чи немає в залі пана Айзена?
— Ані в залі, ані на палубі не бачила, — відказує Муся.
Їй той типчик, що на порозі з’явився, мов хмара, одразу не сподобався.
Посмішка холодна, зневажлива. Красень. Одразу подумала: «Вбила б!»
А тут аж затремтіла: а що, коли не одній їй така думка до голови впала?
Пройшла між капітаном та офіціантом, за ручку дверей узялася, натисла.
І двері відчинилися!
Озирнулася на капітана — і сміливо до темряви ступила.
У каюті один гасовий ріжок горів, тьмяно освітлював ліжко.
На ліжку — спиною догори — лежить той самий гер посол, але без сурдута — в самій білій сорочці. А в спині у нього ніж стирчить.
— О господи! Та він убитий! — картинно скрикнула Муся, як і годиться кожній юній і слабкодухій панночці, а сама думає: ну недаремно вона на цей пароплав потрапила! Можна сказати, їй справжня справа сама до рук попливла.
Убігли капітан з офіціантом — ледь не знепритомніли, руками замахали, повітря ротами захапали, слова мовити не можуть.
Поки до тями приходили, Муся обстановку роздивилася і, як писав її улюблений доктор Шерл, швидесенько на місцевості зорієнтувалася: довкола ножа майже немає крові — отже, встромлений він в уже мертве тіло. Це по-перше.
По-друге: на шиї видніється ледь помітний слід — такий самий, про який Іполит Вікентійович доповідав щодо вбитого інженера.
На столі (так само!) — відкоркована пляшка з вином і два бокали. Один — з надколотою ніжкою, ніби його хтось спересердя поставив.
На спинці крісла — сюртук. А що там біля ніжки диванчика-канапе?
Пляма якась…
Не встигла роздивитися, як офіціант першим опам’ятався, заквоктав:
— Ой, біда яка! Як же це?! Що тепер робити?
Капітан до дверей кинувся — аби зачинити, щоби раптом пасажири нічого не побачили, а в дверях уже Мусин напарник топчеться.
Принесли чорти!
Певно, теж уже спати йшов.
Входить нахабно, мов хазяїн.
— Що тут відбувається, панове?
Побачив мертвого посла, підбіг, схилився, на шиї артерію намацав і каже:
— Та він мертвий! — і до Мусі обернувся: — А ви, рибонько, тут яким чином?
— Я вам не ри… — було розгнівалася Муся та вчасно язичка, прикусила, питає: — А ви?
— Я вас шукав, — каже напарник. — А що тут сталося, капітане?
Капітан увесь біліший за біле, шепоче:
— Панове, благаю, не треба галас вчиняти! Перший розважальний круїз! Гості не повинні дізнатися! Благаю!
— А що ви пропонуєте? — питає Олексій, роздивляючись небіжчика.
— У нас тут один… поважний пан на причалі підсів — якраз у цих справах: слідчий з розшукового відділу. Я йому доповідь представлю! А гостям, благаю, ані слова. А не то всі на наступній зупинці ж повтікають! Компанія і без того у боргах…
— Що ж, — поважно відказує Олексій, — у цьому є сенс. Тільки тіло треба