![](/templates/readbooks/dleimages/noavatar.png)
![](/templates/readbooks/dleimages/noavatar.png)
![](/templates/readbooks/dleimages/noavatar.png)
![](/templates/readbooks/dleimages/noavatar.png)
![](/templates/readbooks/dleimages/noavatar.png)
Сліпобачення - Пітер Уоттс
Усередині кожного з нас мікроскопічні рани перетворювали наші тканини в кашу. Клітинні мембрани протікали через незліченні розриви. Виснажені репаративні ферменти відчайдушно чіплялися за порвані гени і навряд чи могли відтягнути неминуче. Оболонка кишківника вирішила відшаруватися й залишити мене найпершою, щоб не створювати заторів, коли помиратиме решта тіла.
До того часу, коли ми повернулися на «Тезей», нас із Мішель уже нудило (на диво, решту Банди ні; гадки не маю, як таке можливо). Усі інші відчуватимуть те саме за кілька хвилин. Якщо не втрутитися, найближчі два дні ми вибльовуватимемо наші кишки. Тоді тіло вдасть, що одужало. Приблизно тиждень ми не відчуватимемо болю — й не матимемо жодних перспектив на майбутнє. Ми ходитимемо, розмовлятимемо і рухатимемося, мовби й справді живі, і, можливо, зрештою переконаємо себе, що безсмертні.
А потім просто складемося, згнивши зсередини. Наші очі, роти й задниці кривавитимуть, і якщо Бог виявиться милосердним, ми помремо до того, як луснемо, наче зогнилі плоди.
Але, звісно ж, «Тезей», наш заступник, врятує нас від такої долі. З шатла ми по черзі перемістилися до великої надувної кулі, яку Сарасті створив для зберігання особистих речей. Там ми скинули наші заражені скафандри та одяг і вийшли голими до хребта корабля. Перетнули барабан, наче гурт летючих мерців. Коли ми проходили повз Юкка Сарасті тримався від нас на відстані, а тоді підскочив і зник на кормі, щоб згодувати наше радіоактивне шмаття декомпілятору.
До саркофагу. Наші труни лежали відкритими в задньому відсіку. Ми з вдячністю мовчки пірнули в їхні обійми. Коли кришка опускалася, Бейтс уже кашляла кров’ю.
Мої кістки гули, коли Капітан вирубав мене. Я мав заснути мертвим сном. І тільки теорія і віра в дружні механізми давали мені певність у тому, що я відроджуся.
Повстань, Кітоне.
Я прокинувся смертельно голодним. З барабана долинали слабкі голоси. Кілька секунд я полежав у своїй капсулі із заплющеними очима, насолоджуючись відсутністю болю і нудоти. Не було жахливого підсвідомого відчуття, що твоє тіло поступово перетворюється на кашу. Якби не слабкість та голод, я почувався б чудово.
Я розплющив очі.
Щось схоже на руку. Сіру, блискучу та надто кістляву, щоб бути людською. Долоні немає. Забагато суглобів, ніби кінцівка перебита в дюжині місць. Вона простягалася від ледь помітного над краєм капсули тіла — натяку на темну масу, що неузгоджено рухає іншими кінцівками. Воно заклякло наді мною, неначе заскочене на гарячому.
Коли я набрав у груди достатньо повітря, щоб закричати, створіння зникло з поля зору.
Роззираючись навколо, я вискочив з капсули. Тепер я не бачив нічогісінько: порожній саркофаг з голим стенографістом. Дзеркальна переділка відбивала порожні капсули обабіч мене. Я викликав КонСенсус: усі системи в нормі.
«Воно не відображалося, — пригадав я. — Дзеркало його не відбивало».
Доки я йшов на корму, моє серце все ще гучно калатало. Проминув барабан і натрапив на Банду та Шпінделя, які тихо розмовляли. Шпіндель побачив мене і помахав на знак привітання тремтливою рукою.
— Ти маєш перевірити мене, — сказав я. Мій голос був не настільки спокійним, як я сподівався.
— Визнання проблеми — це перший крок до її вирішення, — відповів Шпіндель. — Але не чекай від мене дива.
Він повернувся до Банди. Наразі тіло контролювала Джеймс. Умостившись в діагностичному кріслі, вона вивчала якийсь тестовий зразок, що миготів на кормовій переділці.
Я вхопився за край сходинки і спустився. Сила Коріоліса хитала мене з боку на бік, наче прапор на вітрі.
— Або в мене галюцинації, або на борту щось є.
— У тебе галюцинації.
— Я серйозно.
— Я також. Бери номерок і чекай на свою чергу.
Він не жартував. Коли я змусив себе заспокоїтися і зчитати його знаки, то зрозумів, що біолог навіть не здивувався.
— Підозрюю, ти добряче зголоднів після виснажливого лежання? — Шпіндель кивнув на кухню. — Перехопи чогось. Я займуся тобою за кілька хвилин.
Підкріпляючись, я змусив себе завершити останні нотатки, але ця робота зайняла тільки частину мого мозку; інша досі тремтіла, борсаючись у полоні інстинктивного вагання — чи то битися, чи то тікати. Тож я спробував відволіктися, підключившись до біомедичного відсіку.
— Воно було справжнім, — казала Джеймс. — Ми всі його бачили.
Ні. Це просто неможливо.
Шпіндель прочистив горло.
— Спробуй ось цей.
Канал показав мені, що бачила вона: маленький чорний трикутник на білому тлі. Наступної миті він розбився на дюжину ідентичних копій, а потім на дві. Трикутники, невпинно розмножуючись, кружляли в центрі екрана. Підвладні точній схемі геометричні фігури витанцьовували, наче на балу, і з вершини кожного зринали менші трикутники, фракталізуючись, обертаючись та перетворюючись на заплутану, нескінченну мозаїку…
«Альбом для замальовок», — збагнув я. Інтерактивна реконструкція візуального досвіду — і жодних слів. Система розпізнавання образів у мозку Сьюзан реагувала на те, що вона бачила — ні, їх було більше; ні, хибна орієнтація; так, воно, але більше, — а пристрій Шпінделя зчитував ці реакції просто з її мозку й виводив на дисплей в реальному часі. Це був величезний крок уперед порівняно з недоробленим рішенням під назвою «мова». Особливо вразливі люди могли б це назвати читанням думок.
Але це не зовсім так. Ішлося тільки про реакцію та кореляцію. Не потрібно бути телепатом, щоб перетворити один набір образів в інший. На щастя.
— Це воно! Воно! — вигукнула Сьюзан.
Трикутники канули у небуття. Тепер дисплей повнився переплетеними асиметричними пентаграмами, схожими на павутину з риб’ячої луски.
— І не кажи мені, що це випадкові перешкоди, — з тріумфом заявила вона.
— Ні, — сказав Шпіндель. — Це константа Клювера[77].
— Ко…
— Це галюцинація, Сьюз.
— Звісно. Але ж хтось запхав її у нашу голову, чи не так? І…
— Вона весь час була у твоїй голові. Була там з миті твого народження.
— Ні.
— Це артефакт глибинних структур мозку. Навіть сліпі від народження люди часом їх бачать.
— Ніхто з нас раніше їх не бачив. Ніколи.
— Вірю. Але у твоїх видіннях немає інформації. То не «Роршах» розмовляв, а просто… інтерференція. Як і все решта.
— Але воно було настільки яскравим! Не мерехтіння, помітне лише краєм