![](/templates/readbooks/dleimages/noavatar.png)
![](/templates/readbooks/dleimages/noavatar.png)
![](/templates/readbooks/dleimages/noavatar.png)
![](/templates/readbooks/dleimages/noavatar.png)
![](/templates/readbooks/dleimages/noavatar.png)
Троє у човні (якщо не рахувати собаки) - Джером Клапка Джером
Усе так чудово тривало б і далі, коли б він, як це не прикро, милуючись довколишніми краєвидами, не зробив на один крок більше, ніж потрібно, і не вийшов з човна взагалі. Жердина встромилась в мул, і він завис на ній, а човен тим часом понесло геть. Гідності така ситуація йому не додавала. Якийсь нахабний хлопчисько одразу ж закричав до свого приятеля, котрий плентався десь позаду: «Хутчіш іди сюди, тут на жердині справжня мавпа!»
Допомогти йому я не міг ніяк, бо, як на біду, ми не подумали прихопити з собою запасну жердину. Лишалося тільки сидіти і дивитися на нього. Ніколи не забуду його виразу обличчя, коли жердина разом з ним поступово почала хилитися. Яка глибока задума відобразилася на ньому.
Я дивився, як він плавно опустився у воду, а потім, мокрий і збентежений, вибирався на берег. Він так кумедно виглядав, що я не втримався, щоб не розсміятися. Деякий час я ще хихикав про себе, коли раптом до мене дійшло, що насправді смішного було мало: я сиджу один у плоскодонці, без жердини, і мене, безпорадного, несе вниз за течією, скоріш за все, до греблі.
Я дуже обурився через те, що мій приятель заступив за борт і випав з човна. Принаймні він міг би лишити мені жердину.
Так мене несло десь із чверть милі, коли раптом я помітив рибальську плоскодонку, що стояла на якорі посеред річки і на якій сиділо двоє старих рибалок. Вони побачили, що я пливу на них, і почали гукати мені, аби я звернув убік.
— Я не можу, — гукнув я у відповідь.
— Але ти ж навіть не намагаєшся, — відповіли вони. Коли я підплив до них ближче, то пояснив, у чому річ, вони зачепили мене і позичили жердину. До греблі залишалося ярдів із п'ятдесят. Який я був радий, що вони трапились на моєму шляху.
Уперше я хотів спробувати поплавати на плоскодонці у компанії ще з трьома юнаками — вони збиралися показати мені, як це робиться. Нам не виходило вирушити всім одночасно, тож я сказав, що я піду першим і винайму плоскодонку, а поки вони прийдуть, повправляюсь біля берега.
Винайняти плоскодонку того дня мені не вдалося, всі вони були зайняті. Тому мені нічого не залишалося робити, як, сидячи на березі, дивитися на річку і чекати своїх друзів.
Невдовзі мою увагу привернув чоловік у плоскодонці, і, що досить-таки дивно, на ньому були точнісінько такий самий піджак і картуз, як і на мені. Було видно, що в цій справі він був новачком, і спостерігати за ним було надзвичайно цікаво. Здогадатися, що буде після того як він занурить жердину у воду, було важко. Схоже, він і сам того не знав. То він ішов проти течії, то спускався за течією, а бувало, що просто крутився на одному місці довкола своєї жердини. Але, хоч би що він робив, усе це змушувало його дивуватися і дещо дратувало.
Згодом люди на річці почали звертати на нього увагу і битися об заклад, що станеться з човном після кожного його поштовху.
У цей час мої друзі підійшли з протилежного берега і зупинилися, також спостерігаючи за ним. Він був повернутий до них спиною, тож вони бачили тільки піджак і картуз. Вони одразу ж вирішили, що це був я, їх любий компаньйон, який демонстрував свою майстерність, і їхньому захопленню не було меж. І одразу ж взялися немилосердно насміхатися над ним.
Спочатку я не зрозумів, що вони помилилися, і подумав: «Як негоже з їхнього боку так поводитися із зовсім незнайомою людиною!». Я вже було хотів гукнути до них і покартати їх за це, коли раптом зрозумів, у чому річ, і заховався за дерево.
Як вони веселилися, насміхаючись над тим юнаком! Упродовж добрих п'яти хвилин вони стояли там, вигукуючи різні непристойності, глузували з нього, знущалися і обсміювали. Вони допікали його старими затертими жартами, і навіть придумали кілька нових і нагородили його ними. Вони закидали його всіма тими жартами, якими ми користувались поміж себе, і яких він, скоріш за все, не розумів. Зрештою юнак, не в силах більше зносити їхніх брутальних кпинів, обернувся, і вони побачили його обличчя!
Мені було приємно побачити, що в них ще залишилось трохи гідності, аби усвідомити, якими вони були дурнями. Вони почали йому пояснювати, що переплутали його з кимось зі своїх знайомих. Висловлювали сподівання, що він не думає, ніби вони здатні говорити такі речі будь-кому, окрім своїх друзів.
Звичайно, зважаючи на те, що вони подумали, що це їхній приятель, їм можна все це вибачити. Пригадую, як Гарріс мені якось розповідав про один випадок, який трапився з ним, коли він купався поблизу Булоні. Він плавав неподалік від берега, коли раптом відчув, як хтось ухопив його ззаду за шию і з усієї сили потяг під воду, Гарріс щодуху опирався, але, здавалося, той хтось учепився за нього з силою Геркулеса, і всі його спроби звільнитися були марними. Він уже перестав боротися і спробував було думати про порятунок своєї душі, коли нападник його відпустив.
Гарріс підвівся на ноги і обернувся, щоб поглянути на свого потенційного вбивцю. Той стояв поряд і від душі реготав, та коли з води з'явилося обличчя Гарріса, він відступив назад і дуже збентежився.
— Заради Бога, вибачте мені, — затинаючись, пробурмотів він. — Мені видалось, що це мій приятель.
Гарріс подумав, що йому пощастило, що той чоловік помилково не побачив у ньому якого-небудь свого родича, інакше він обов'язково втопив би його.
Плавання під вітрилом так само потребує і знання, і досвіду, хоча хлопчаком я думав інакше. Мені здавалося, що все це приходить саме по собі, так само, як гра в монетки чи в м'яча. У мене був приятель, який думав так само, як і я, і одного вітряного дня ми вирішили спробувати, як це воно, ходити під вітрилом. Тоді ми жили неподалік від Ярмута і вирішили піти проти течії річки Яр. На човнярській станції поряд із мостом ми винайняли човна з вітрилом і вирушили.
— Погода не вельми хороша, — сказав до нас човняр, коли ми відпливали. — Коли зайдете за поворот, візьміть риф[37] і керуйте вітрилом.
Ми сказали, що саме так і зробимо, усміхнувшись, попрощалися з човнярем і відпливли, не в змозі збагнути, як це керувати вітрилом, де